Аз все още имам мечти...
и някои неща се появяват отново.
Вече не знам колко години навърших, но животът ми е съвсем обикновен.
Това, което правим са ежедневни неща.
Това се случва, когато се събудя.
Колкото и да съм възрастна, все още плача.
В РЪЦЕТЕ НА НЕПОЗНАТИ
ИСТОРИИ ОТ КИНДЕРТРАНСПОРТ
Translation ZALMEN BEHAR
През 1933 г...
малко от еврейските семейства, живеещи в Германия, Австрия и Чехословакия...
можеха да предвидят...
колко щеше да се промени животът им.
Нито едно от техните деца осъзнаваше...
колко скоро тяхното детство щеше да приключи.
Бях много щастливо подрастващо момиченце.
Баща ми направо ме обожаваше.
Никога нямаше нищо, което бих могла да направя погрешно.
Баща ми обикновено излизаше с мен...
да пазарува.
И аз винаги използвах да се възхищавам на онзи костюм...
който беше за дами.
Бях все още дете.
И винаги казвах: "Татко, така би ми харесвало да нося този костюм".
И така, един ден, той каза: "Да влезем ли?"
И аз казах: "Тук е за големи дами, не мога...
"Нека влезем". И влязохме там и ми взеха мерките...
и този костюм ми го направиха.
И се прибрах вкъщи, и майка ми бе съсипана.
"За какво купуваш на това момиченце всички тези неща?
"Тя няма нужда от това".
И баща ми каза: "Тя е моята гордост и радост...
"и тя има нужда от всичко, което мога да й дам".
Родителите ми бяха хора от средна класа.
Баща ми беше банков мениджър на средно ниво.
Майка ми нямаше нужда да ходи на работа.
И аз бях много желано първо дете.
Те и двамата бяха на около 30г.
Имахме много хубав апартамент във Виена, с висок таван...
много светлина, както го помня, и големи прозорци...
и предполагам съм бил разглезен.
Освен тези неща имахме, неизбежната прислужница...
бавачка в къщата, в тези дни.
Баба ми наминаваше често и живее наблизо.
И беше в много отношения, доста идиличен живот.
И аз бях всъщност центъра на вселената.
Бяхме майка ми, баща ми...
и сестра ми, която беше четири години по-малка от мен.
Имахме много щастливо и безгрижно детство.
Баща ми винаги беше зает през седмицата...
но когато беше у дома, често ме извеждаше на разходки.
Най-често до реката и си говорихме за всичко.
И така станахме по-близки.
Винаги чувствах, че баща ми и аз закриляхме майка ми и сестра ми.
Не знам от какво ги закриляхме.
Бях...
малко под 8 години...
когато Хитлер дойде на власт.
Имах някои приятели от училище...
и майка ми винаги се опитваше да направи празненство за рождения ни ден.
Масата бе наредена.
Бях много развълнувана.
Никой не дойде.
Нито едно дете не дойде на този рожден ден.
Това беше първият...
ужасен удар за мен.
Знам, че звучи тривиално...
но това беше първото схващане за едно дете...
за да разбере, че е отлъчено.
Че има нещо различно около него.
За еврейските деца...
живота по времето на Хитлер става все по-изолиран и заплашителен.
Докато нацистите отнемат работните места и гражданството на техните родители...
децата постепенно не могат да посещават училищата...
паркове, театри и плувни басейни.
Бях прекалено закриляна...
заради опасностите на Хитлер извън дома.
Но много обичана в дома си.
Майка ми сядаше върху баща ми за прегръдка...
това се случваше ежедневно.
Трябваше да се присъединя към тях, иначе щях да почувствам ревност.
Трябваше да ни държи и двете в скута си.
Баща ми често казваше:
"Твърде стар съм, да започна отново".
Въпреки, че говореше перфектен английски...
той чувстваше, че не е достатъчно млад за да започне в нова страна.
И другото изречение, което беше защото...
баща му и дядо му и така нататък...
бяха родени в Германия:
"Това трябва да се промени.
"Този луд, Хитлер, няма как да продължи".
Страхувах се всеки ден.
Бях най-нещастен, когато отивах на училище.
Вървях по улицата...
шест или седем момчета дойдоха, и ме нарекоха "еврейско копеле"
и след това ме нападнаха и ме хвърлиха към един стъклен прозорец.
Бях доста порязан...
и трябваше да отида в болницата за шевове.
Не исках да ходя на училище повече.
Просто се почувствах постоянно заплашен.
След като Хитлер засили властта си...
той започва да търси възможности да разшири властта на Германия...
извън нейните граници.
През март 1938 г...
немските войски навлязоха в Австрия...
и без нито един изстрел...
анексираха страната към Райха.
Първото нещо, което се случва, когато те сполети бедствие...
е, че нищо не се променя.
Мислиш, че ще има голяма драма...
отиваш и си слагаш нощницата...
казваш молитвата "Шма"на майка си и след това си отиваш в леглото.
И си мислиш: "О, това не е толкова страшно".
Но на следващата сутрин, моите родители ме заведоха на улицата.
Улиците бяха пълни с нови униформи, които никога не бях виждала.
И младежите носеха червени ленти около ръцете си с пречупен кръст.
Не знаех какво означаваше това.
И те си изпъваха ръката в Хитлеристки поздрав.
И имаше знамена навсякъде, тези нови червени знамена...
с бял кръг и черен пречупен кръст.
Основното ми чувство, че нещо не беше наред...
беше бързината, с която родителите ми ме върнаха обратно вкъщи.
Студенти евреи или наполовина евреи
трябва да се представят незабавно при Ректора!
Изведнъж не можех да ходя вече на нормалното ми училище.
Бях изпратен в импровизирано училище...
намиращо се при последната спирка на трамвайната линия.
И аз ходех сам, дори на 7-годишна възраст.
Отивах до последната спирка, и ходех пеша докато стигна до тази къща.
Казаха на родителите ми, че докато се возя в трамвая, съм много приказливо момче.
Казвах им всички лоши неща, който Господин Хитлер правеше.
Мислех си разбира се, че "Господин" е първото му име.
И казаха на моите родители, че може би...
не трябва да пътувам сам.
И тогава баща ми дойде с мен.
Той не каза много, както и никога не го е правил...
но даде да се разбере...
че не е разумно да ходиш наоколо казвайки лоши неща за Хитлер.
През седмиците последващи анексирането на Австрия...
нацистките власти приеха всички антиеврейски закони...
за които на Хитлер му трябваха 5 години да ги внедри в Германия.
За всеки, който идваше от Виена, беше много драматично.
Реалността ме засегна, когато родителите ми споменаха...
да изоставим апартамента, че трябва да заминем.
Това беше нещо, нали знаеш, губиш почва под краката си.
Всичко ти се срутва.
Това бе всичко, което знаех...
и ние трябваше да го изоставим, трябваше да заминем.
Това бе вероятно най-големият удар, който съм имал.
Просто идеята...
че всичко, което е било приключва.
Виенчани имат нужда от съдействие за имиграция
Майка ми беше активист.
Тя знаеше, че нещо трябваше да се направи.
Решението бе да отиде...
в Англия, да бъде наета...
като камериерка, тъй като англичаните ще вземат млади жени...
които няма да нарушат пазара на труда.
Планът беше: Тя ще замине първа и ще опита да измъкне мен и баща ми.
Това бе времето, както си спомням...
когато възрастните не разговаряха за друго...
освен как да се измъкнем от Виена.
Интересно е, защото сега ни питат: "Как така не заминахте?"
И когато си помисля какво означаваше да заминеш...
колко невъзможно бе да заминеш.
Първо, трябваше да имаш спонсор...
в страната, където ще ходиш.
Някой, които да обещае, че няма да се превърнеш в тежест на правителството.
Трябваше да получиш виза от Държавния департамент...
или от правителството, за да те пуснат да влезеш.
След това трябваше да получиш изходящо разрешително от нацистите.
Всички тези неща трябва да вървят заедно.
И те имат период от време, за които имат валидност.
И трябва да събереш всички тези неща заедно, така че да са готови.
И обикновено не се случваше.
Най-трудното нещо бе да намериш държава, където да отидеш.
Страните, които се обсъждаха бяха:
Аржентина, Уругвай, Парагвай, Венецуела...
Шанхай, Куба, Доминиканската република.
Спомням си как отидох с баща ми в американското консулство.
Там имаше опашка около сградата...
нагоре по стълбите...
и в стаята.
Това се случва в края на лятото на 1938 година.
Пристигнах в САЩ на 1 май 1951г.
Имаше 13-годишна...
квота за нас.
Немските войски едва бяха навлезли в Австрия...
когато Хитлер поиска анексирането на Судетската област в Чехословакия.
Той настояваше, че на провинцията...
която бе дом на над три милиона етнически германци...
трябва да й се позволи да се отцепи и присъедини към Райха.
На 1 октомври с международно споразумение...
немските войски маршируваха в Судетите...
прибавяйки една пета от Чехословакия към Райха...
и откривайки пътя за по-нататъшно разпокъсване на страната.
От този момент нататък, хората се чудеха...
какво ще е следващото, което ще им се случи.
Баща ми беше оптимист, защото...
той имаше бизнес с хора във Франция, който писаха и казаха:
"Ще бъде ужасно, махайте се".
Но според баща ми, не, такива неща няма да се случат.
Той имаше голяма вяра в човечеството.
Той казваше, че би предпочел да вярва на хората и да остане разочарован...
отколкото да живее без доверие към никого.
По-малко от половин година по-късно...
Хитлер ще унищожи Чешката държава.
Но сега нацистите продължават преследването на евреите.
През ноември, те организират жесток погром...
който по-късно те наричат "Кристалната нощ":
"Нощта на счупените стъкла".
Имах странен сън през нощта...
че баща ми е арестуван.
Нашата вечеря през онази вечер...
това бе последната ни вечеря, която си спомням с баща ми.
Погледнах го...
и си мислех, аз всъщност не съм разглеждала...
неговата физиономия обстойно.
Съзерцавах го по такъв задълбочен начин.
И нещо ми каза...
че трябва да запечатам този негов образ в съзнанието ми.
Преди да си отида в леглото...
баща ми, с доста строг глас, ми каза:
"Ако чуеш някакви странни шумове през нощта...
"веднага стани от леглото...
"и отиди в гардероба в коридора".
И аз казах: "Не разбирам".
И съвсем необичайно за баща ми...
обикновено отговаряше на въпросите ми, той каза:
"Не задавай въпроси, просто прави каквото ти казват".
Събудиха ме в 2:00ч. сутринта
Ужасно тропане на вратата.
Имаше двама...
нацисти на вратата и викаха:
"Всички сте арестувани! Сложете си някакви дрехи и елате с нас!"
Спомням си, че беше много студена...
много тъмна нощ. Всички отивахме...
към събирателния пункт, които беше като голям площад.
И там имаше...
хиляди други евреи.
Буквално хиляди.
И имаше хора, които познавах и хора, които не познавах.
И хора, които пребиваха.
И хора, които плачеха.
Мисля, че всички бяха вцепенени.
Също помня много ясно, че нанасяха побой на равина.
И изнесоха Тората от синагогата.
И мисля, че я стъпкваха.
Взех велосипеда и тръгнах на училище, както винаги.
Нямаше еврейски магазин, през който да минах...
и да не беше счупен.
Стоката или беше на улицата...
или разграбена напълно.
Когато се приближих до училище...
видях огромни стълбове дим...
идващи от районите...
където бяха двете големи синагоги във Франкфурт.
И видях, че те бяха в пламъци.
Нашето училище беше на улицата, точно срещу синагогата.
Измъкнаха ме навън с множество деца.
Всички отидоха на детската площадка...
за да гледат тези пламъци.
И изведнъж някой каза:
"Там има една еврейка!
"Да я хвърлим също в огъня!"
Не знам как се прибрах у дома. И до днес не знам как се прибрах у дома.
И когато се прибрах у дома...
майка ми бе абсолютно шокирана.
Бяха арестували баща ми.
Баща ми беше доста прям човек.
Когато пристигнали в Бухенвалд...
и отнели всички мъжки тиранти и връзки за обувки...
той протестирал и казал: "Не може да третирате тези стари хора така".
Така че за пример на другите го пребили до смърт...
пред всички...
с цел да насадят страх и покорство.
Те ни предложиха срещу пари тленните останки на баща ми...
и в крайна сметка урната дойде.
И го погребахме в еврейското гробище.
Разбира се, дали са били неговите тленни останки, кой знае.
Чухме силно тропане на вратата долу...
и така, леля ми, майка ми и аз...
изтичахме в таванското помещение...
и се скрихме в един стар гардероб там.
И си спомням усещането, все едно, че съм прекарала целия си живот...
в този гардероб.
И също си спомням как шепнех на майка ми:
"Искам да се махна от тук, и не само от този гардероб...
"искам да се махна от Германия".
Нацистка сган грабят, палят, убиват
Глоба от 80,000,000 лири за Германските евреи
Световното отвращение бе бързо.
Но Великобритания бе единствената страна, готова да облекчи имиграционния си контрол.
Но само за децата, които не биха застрашили работните места или обществени фондове.
Дни след нацисткия погром...
англо-еврейски лидери се срещнаха с министър-председателя Чембърлейн...
и го призоваха да пусне в страната непридружени деца...
както християнски така и еврейски...
до 17-годишна възраст.
Шест дни по-късно, Квакерите се присъединиха еврейски лидери...
за да представят на правителството конкретен план за спасяване...
финансиран от бежанци и религиозни организации.
Тази нощ, Камарата на общините обсъди въпроса...
и одобри плана.
Моят младежки лидер каза:
"Извикай Ото Хирш.
"Има една работа, да се свърши".
Така че отидох при него и той каза:
"Имам една молба.
"Информираха ни...
"че британското правителство, Камарата на общините...
"са обсъждали съдбата на евреите в Германия...
"след цялата тази публичност...
"и те са отвратени".
"Те са стигнали до заключението...
"да приемат деца за определен период от време.
"Ние имаме офис за операциите.
"Виж какво можеш да направиш".
Докато транспортите бяха на ход в Германия и Австрия...
хиляди бежанци от Судетите продължаваха да бягат към Прага.
Английският борсов посредник Никълъс Уинтън...
беше призован от негов приятел да види ситуацията лично.
Той обиколи бежанските лагери с Дорийн Уоринър...
представител на Британската Комисия за бежанците от Чехословакия.
Ние имахме усещането, че положението е много по-спешно...
отколкото си мислеше който и да е в Лондон.
Дорийн Уоринър ми каза: "Не знам какво ще направим за децата".
Почти спонтанно казах, "Ами, когато се върна в Англия...
"ще гледам Вътрешно Министерство да им позволи да влязат...
"ще се опитаме да заведем някои от тях в Англия".
И когато отидох във Вътрешното М-во, те казаха:
"При определени условия, можеш да доведеш колкото искаш деца".
Трябваше да покажем...
някой, който ще гарантира 50 лири срещу тяхното имигриране...
което е около 1,000 днешни лири. Това бяха доста пари.
И след това трябваше да намеря семейства, които ще вземат всяко дете.
Това със сигурност не беше лесно, но не беше и толкова трудно.
По-лесно е да намериш някой да вземе дете, отколкото да вземе възрастен.
Опитах се да привлека Америка да участва...
и писах на много от сенаторите...
и получих много отговори, пишещи колко са загрижени...
и всякакви причини поради които не могат да направят нищо.
В Съединените щати...
един законопроект на Конгреса за приемане на 20,000 деца-бежанци...
бе отхвърлен от комисията.
Един от аргументите срещу законопроекта беше...
че приемането на деца без родителите им...
е в противоречие със законите на Бога.
Баща ми каза:
"Мама и аз не можем да заминем, но ти ще заминеш".
Казах: "Какво искаш да кажеш, аз заминавам?"
"Заминаваш за Англия", каза той.
"Кога?"
"Четвъртък", каза той.
Знаех...
че тя трябваше да замине...
че трябваше да я изпратя надалеч...
но не можех да си представя да й дам разрешение да замине.
Съпругът ми каза: "Тя трябва да замине".
Той не ме слушаше.
Той току-що беше уредил всичко за нея,
и аз трябваше да се предам, и да видя в края на краищата, че той е прав.
Но болката бе невероятна.
Това не може да се опише.
Баща ми почина, когато бях на 3 години.
Майка ми трябваше да отиде да работи...
така че попаднах в сиропиталище.
Когато полските евреи бяха арестувани из цяла Германия...
разбрах...
че майка ми е била депортирана.
Бях сам. Нямах никой, нищо.
Отидох в Общността.
Имаше една прекрасна жена там, който ме познаваше.
Тя каза: "Паша, какво правиш тук?
"Къде е майка ти?" Казах: "Майка ми бе депортирана".
И тя ми каза: "Има едно нещо случващо се сега.
"Мисля, че трябва да се възползваш". Това беше Киндертранспорт.
Тя каза: "Най-добре се регистрираш незабавно, защото си сам.
"Какво ще правиш?"
Така че казах: "Добре. Отивам в Англия".
Казах го така, сякаш това не е нищо особено.
Преценявайки го сега...
мисля, че сестра ми и аз...
дължим на смъртта на баща ми...
нашето оцеляване...
защото избираха...
деца...
които имаха проблеми...
загубили родителите си или чиито родители вече не можеха да се грижат за тях...
да заминат с Киндертранспорт.
Мама се прибра вкъщи и каза, че ни е записала.
И след около две седмици...
казаха на родителите ми, че мога да замина.
Една седмица или две след това...
родителите ми решиха, че сестра ми може да замине.
Сега двете заминавахме.
Трябва да е било доста трудно.
Трябва да е било доста трудно да се реши и двете да заминем.
Имахме около две седмици, преди да заминем.
В тези две седмици, и майка ми и баща ми...
се опитваха да дадат всички техни инструкции и насоки...
които иначе смятаха да дадат през целия си живот.
Моята "Бар Мицва" беше един месец след "Кристалната нощ".
Проведе се в едно таванско помещение.
Баща ми не беше там, той все още бе в концентрационен лагер.
Беше само майка ми.
Чувствах се ужасно.
Нямаше тържество след това. Нямаше нищо.
Прочиташ твоята част от Тората...
правиш твоята Хафтара и това е всичко.
И бяхме щастливи, че изобщо...
имаше "минян". (кворум от 10 човека)
Определено чувствах...
че колкото по-скоро напуснем Германия...
толкова по-добре ще бъде.
Моята възпитателка в общежитието писа...
на барон Джеймс дьо Ротшилд...
питайки го дали ще вземе...
24 от нейните момчета...
мъжа й, нея...
и двете й дъщери.
И той й отговори през януари...
че да.
Мислехме за Англия...
като земя на Лордове и Лейдита, заради...
Краля и Кралицата, и двете малки принцеси...
които много ни харесваха. Виждахме снимките им във вестниците.
Коронацията с техните дрехи от хермелин и корони на главите си.
И наистина мислехме, че в Англия хората бяха облечени така.
Може би не всеки ден, но понякога в неделите.
Така че това бяха нашите очаквания за Англия.
Казаха ми, това е най-хубавото нещо, което може да се случи...
и такъв късмет имах...
защото всички около мен се опитваха се да намерят място...
за техните деца.
и изведнъж, ей така...
имах възможността да дойда в Англия.
Какъв по-голям късмет от този?
Родителите ми казаха, че ще мога да ходя отново на училище...
че ще науча друг език...
че ще живея в Лондон, че ще мога да пътувам с метрото...
Обрисуваха ми прекрасна картина.
И добавяха, отново и отново:
"И ние ще те последваме скоро".
Въпреки това, няколко дни преди заминаването...
обвиних родителите ми, че се опитват да се отърват от мен.
Казах на моите родители: "Всъщност аз съм циганче...
"и сега се опитвате да се отървете от мен. Вие сте ме осиновили...
"и сега вече не ме искате".
Сигурно дълбоко, дълбоко съм наранила моите родители.
Тъй като немската политика от 1938 г. бе да принуди евреите да емигрират...
нацистите охотно оставяха децата да заминават...
стига да не взимат някакви ценности с тях.
На всяко дете бе позволено един куфар...
един брой ръчен багаж...
и десет райхсмарки.
Имахме четири дни...
да си опаковаме багажа и да заминем.
Родителите ми бяха толкова заети да подготвят нещата, които щях да взема...
че нито те нито аз имахме време...
да мислим за това, което се случваше.
Майка ми подготви всичките ни дрехи.
Тя с любов избродира имената ни...
на всяко облекло, дори на всяка кърпичка...
всеки чорап...
всичко.
Мисля, че взех си плюшеното мече.
Майка ми...
винаги спеше на една малка възглавничка върху голямата й възглавница...
и аз я попитах дали мога да я взема с мен.
Тя каза: "Разбира се".
Майка ми направи нови дрехи и за двете ни.
Имахме си шивачка у дома, която ни шиеше всички дрехи.
И някои дрехи ни купи освен това.
Освен това, около врата ми...
защото бяхме кръстени, надявайки се, че ще бъде...
от полза...
имах малко кръстче...
и имах малко слонче...
и имах нещо като...
Не беше еврейска звезда, но беше малко ангелче.
И ги сложих всички заедно, защото мислех, че Всемогъщият ще може да избере...
към коя религия иска аз да принадлежа.
Толкова са тъжни нещата, които си спомням.
Спомням си, че последната вечер, всички братовчеди и всички лели...
дойдоха да си кажат довиждане.
Имаше една леля, която имаше близнаци.
Тя беше изключително ядосана на родителите ми...
че са ме уредили за този транспорт, а не са успели да качат...
нейните близнаци на транспорта.
Имаше скръб и паника и ярост в тази стая.
Имаше един момент...
когато баща ми ме взе между коленете си...
и каза:
"Сега, когато стигнеш в Англия...
"трябва да говориш с всички англичани с които се запознаеш и да ги помолиш...
"да измъкнат майка ти и мен, и твоите баби и дядовци".
И тъй като тази леля беше там и беше толкова нещастна...
и толкова ядосана, той каза: "И близнаците на еди-коя си леля".
Не след дълго, имах списък...
от хора, на които аз, на 10 години, бях обещала да спася от Хитлер.
Транспортите започнаха през декември...
едва три седмици след нацисткия погром.
Въпреки, че някои деца пътуваха със самолет...
по-голямата част заминаха с влак.
Някои влакове заминаха през деня...
много други посред нощ.
Всяко дете получи номер.
Моят номер...
и аз все още го имам, беше 152.
Това беше номер, който всяко дете...
поставяше на врата си...
и подобен номер се прикачваше към нашите куфари.
Там стояхме в нашата група от 50, струва ми се...
и там бяха майка ми и баща ми.
Майка ми поддържаше...
разговор с мен, като че ли това беше едно обикновено и интересно...
нещо, което се случваше.
Но си спомням, че тя бе облечена...
с кожена дреха от пони с яка от лисица...
и лицето й бе вътре в яката от лисица.
Спомням си, че въпреки че говореше като че ли всичко е обичайно...
лицето й, спомням си, беше горещо.
Беше червено и горещо.
Всеки родител обещаваше на детето си:
"Скоро ще дойдем и ще те последваме".
Как иначе родителите...
да качат малките деца на влаковете.
"Дайте ни няколко седмици, когато нещата...
"или отминат и ще се върнеш...
"или ще дойдем да се присъединим".
Това беше обещанието, което всеки родител даде на детето си.
Дойде времето да се каже на родителите:
"Не може да отивате на перона. Полицията няма да го позволи.
"Трябва да си кажете довиждане тук".
Така че се качих на един стол там...
и се обърнах към хората.
Откъде намерих смелостта да направя това, не знам.
Но казах на родителите:
"Това е последното ви довиждане".
Те не искаха немската общественост да знае какво става...
защото имаха случай на родители, които ридаеха...
и припадаха на перона.
Така че трябваше да си кажем довиждане...
Групите трябваше да си кажат довиждане, в една чакалня.
Сцените бяха доста ужасяващи.
Когато моите брат и сестра заминаха...
всички други родители горчиво плачеха.
Бях толкова изплашена.
Не исках майка ми да плаче...
защото тя бе много силен човек.
Помислих си: "Ако тя плаче...
"значи, ще се случат ужасни неща".
Продължих да я гледам, и казах, "Не плачи. Няма да плачеш". И тя не плака.
Пристигнах на гарата, която бе пълна с хора.
Всички деца бяха с родителите си...
и аз бях седнал съвсем сам.
Нямах родители. Никой. Стоях там с един куфар.
Нямаше на чие рамо да плача.
Знаех само, че заминавам.
Че заминавам за Англия.
Каквото и да става ще се случи.
Баща ми всеки ден казваше:
"Пупеле, не искам да отиваш.
"Но искам да заминеш, защото ще бъде добре за теб".
Настъпи денят и отидохме.
Майка ми и баща ми отидоха с мен във влака...
и ми качиха куфара.
Моето място бе точно до прозореца.
Немските влакове имаха големи прозорци...
и баща ми го свали надолу изцяло...
за да мога да се наведа навън на прозореца.
и той ме прегърна и целуна.
Можех да видя лицето на баща ми...
как пребледняваше все повече.
Помислих си: "Само се надявам нищо да не се случи на баща ми".
Той изглеждаше толкова ужасно, ужасно блед.
И горката ми майка се влошаваше все повече.
Нямах търпение влака да тръгне...
защото не исках да си спомням това.
Човекът дойде...
и даде сигнала.
Когато влакът тръгна, баща ми каза: "Пупеле...
"Дай да ти хвана ръцете!"
И аз си дърпах ръцете и казах: "Трябва да тръгвам! Трябва да тръгвам!"
"Не! Не искам да си тръгваш! Не искам да си тръгваш! "
И вече тръгвахме... Баща ми не можеше да ходи бързо...
понеже ходеше с бастун. Тръгвахме малко по-бързо...
И той ме хвана за ръцете и ме измъкна от прозореца.
Тогава паднах.
Можех да падна между...
перона и влака. Имаше съвсем малко пространство.
Не се случи, но пострадах и кървях...
И бях съсипана.
Напълно съсипана.
А баща ми беше на седмото небе...
че си е получил малката Пупеле, малкото си момиче, обратно.
Раздялата беше ужасна.
Това е нещо, което никога...
не съм забравила през живота си.
А тя толкова се владееше.
Винаги е била...
толкова стабилна...
подкрепа за нас.
И изведнъж тя показа чувствата си...
и беше ужасяващо, наистина ужасяващо.
Видяхме това лице...
което изразяваше цялата болка...
и агонията през която минаваше.
И все още мога да видя баща ми на онази вечеря.
Но бих искала да имам по щастлив образ на майка ми.
Това е единствения образ...
на това изкривено...
лице...
пълно с агония.
Беше много тъжно.
Спомням си стоейки на прозореца и махайки за довиждане...
и опитвайки се да вярвам...
че наистина ще се върнем. Че няма да е за дълго.
Но когато влакът тръгна и те изчезнаха от погледа...
Вера и аз, и двете плакахме в прегръдките си.
Родителите тичаха покрай влака...
на перона.
И все още помня, в съзнанието си...
чувам този рефрен: "Заминаваш! Заминаваш!"
Гледах лицата им. Сълзи се стичаха по лицата им...
по техните бузи.
И тогава знаех,
че тези хора наистина ме обичат.
Ето затова ме изпращат.
Веднага започнах да пиша на родителите си.
И се извиних за това, което им бях казала...
че се опитват да се отърват от мен.
За нула време...
куфара замина.
Детето замина. Другите деца бяха заминали.
Само празнота.
След това се обърнахме и си отидохме у дома.
Не говорих.
Беше ужасно.
Децата заминаха с надеждата, че родителите ще ги последват...
или, че един ден те ще могат да се върнат и да ги видят отново.
Не осъзнавах...
и никога не бих могъл да осъзная...
че само година и половина по-късно...
от същата гара...
Влаковете ще заминават в друга посока...
към кланиците на Хитлер.
Ако съм далеч от теб
в моите сънища
съм с теб.
Когато се събудя
съм сам.
Няма нито час през нощта
когато сърцето ми да не е будно
и мислейки за теб.
Че ти
хиляди пъти
ми даде твоето сърце.
Спомням си, че през целия този ден пяхме песни.
Ядохме нещата, които майките ни бяха дали.
Когато стигнахме до границата, беше много плашещо...
защото влакът спря на последната гара...
преди Холандия.
Големите момичета ги беше много страх и изплашиха и нас.
Те казаха: "Не се движете".
Знаеш какво се случва, когато седнеш и не се движиш?
Започваш да трепериш ако си достатъчно напрегнат.
Спомням си, че седях там толкова напрегната, че треперих.
Нацисткия служител на граничната охрана...
много усърдно дойде...
и накара някои от децата да отворят куфарите си.
Те ни крещяха...
и важничеха.
Те търсеха, дали хората имаха нови неща.
Децата имаха нови дрехи и неща. Те не харесваха това.
Създадоха неприятни моменти за децата.
Децата плачеха и плачеха.
Ние бяхме там доста време.
Не бързаха и им правеше удоволствие да се държат така с нас.
След това изведнъж бяхме в Холандия.
Всички се радваха:
"Тези, проклети нацисти! Да пукнат дано! Сега сме свободни!"
Имаше вой, викове, крещене и пеене.
Това беше най-хубавото парти, на което някога съм била...
макар че не разбирах всъщност какво се случваше.
Държах едно голямо момиче през кръста, и тя ме държеше.
Те знаеха песните, които пееха.
Вероятно бяха ционистки песни...
но аз припявах, защото бе толкова забавно...
да си част от това парти.
Не само холандските гранични служители бяха много мили...
Там имаше множество дами...
които ни донесоха какао...
и холандски вид сухар.
Беше като манна небесна. Беше прекрасно.
Изведнъж се почувстваш като че ли си бил обвит...
с наметало от олово или желязо...
и са го махнали от теб.
Беше чудесно усещане за свобода.
Започнахме да се усмихваме.
Не мисля, че някой от тях се беше усмихвал от дълго време.
Беше прекрасно.
Тогава влакът продължи за Хук ван Холанд.
Качихме се на кораба...
които ни откара до Харуич. Беше неприятно пътуване...
заради Английския канал...
едно от най-лошите места за преминаване през зимата.
Имахме малки деца и хората получиха морска болест.
Имаше неприятни усещания.
Имам много ярък спомен как се събудих...
и виждайки морето за първи път, с изгрева на слънцето върху него...
и си мислех колко красиво беше.
Това бе само Британския Канал...
но изглеждаше толкова далеч от вкъщи през 1939 г.
И така, това бе смесица...
от въодушевление, защото видяхме нещо толкова красиво, и видяхме морето...
докато този страх в мен, който никога не ме напусна през тези 6 години, за това:
"Какво ще се случи...
"вкъщи?"
Бедата на прокудените деца породи състраданието на света
Харуич, Англия
Бежанци от терора.
Първата група пътници от нацистка Германия.
Челен отряд от армия безпомощни деца.
Изкоренени от родината си в едно съвременно преселение.
Всеки Киндертранспорт бе воден от възрастни придружители...
при условие, че след предаване на децата...
всички придружители ще се завърнат у дома...
иначе транспортите ще бъдат прекратени.
Няколко пъти съм пътувал с тях.
В един от транспортите митническия служител...
провери и каза: "Имаме проблем".
Той каза: "Този младеж тук е донесъл цигулка...
"която е много, много скъпа.
"Това не е обикновена цигулка".
Казах: "Е, не забравяйте...
"че тези младежи, вземат уроци по музика...
"и очевидно той обича музиката много...
"и си е взел цигулката с него".
Това не му прозвуча убедително...
така че рискувах.
Казах му на това момче:
"Можеш ли да изсвириш нещо?" А той каза: "Разбира се".
И той свиреше "Бог да пази Краля".
И това момче не можеше да се спре. Изсвири всичките три куплета.
Когато приключи, служителя изглеждаше много щастлив.
Попитах човека: "Сега убеден ли сте сър, че той обича музика?"
И той каза: "Да!"
И така, момчето вкара цигулката си в Англия.
След това дойде пристигането...
на гарата на "Ливърпул Стрийт".
Всички ги взеха...
но мен не.
Спомням си как седях в една огромна зала за пристигащи.
И просто си седях.
Никой не дойде при мен, никой не говореше с мен.
Сигурно съм седяла един час.
Може би по-дълго, не знам.
Тогава дойдоха двама души, които бяха моите настойници...
И те се представиха.
Обясниха, че живеят в Линкълн.
Те не говореха нито дума на немски...
а аз не говорих нито дума на английски.
Като казаха: "Линкълн", това можеше да е навсякъде.
Никога не бях чувала за това място.
Майка ми ме изпрати казвайки:
"Която ще е достатъчно добра да те приеме и да ти даде дом...
"трябва да я третираш като временна майка".
Когато си пристигнахме от "Ливърпул Стрийт"...
и всички си легнахме...
вечерта...
отидох при нея, прегърнах я...
и тя ме отблъсна.
И нейните думи бяха: "Това е за глезли".
Можеше да каже нещо друго като: "Ние не правим така, това е за глезли".
Но думите "Това е за глезли" никога не ме напуснаха.
Около 300 деца пристигаха в Англия всяка седмица.
Тези, които все още не бяха настанени при приемни семейства...
ги настаняваха в набързо създадени временни центрове, в летни лагери за почивка...
като Доувъркорт.
Те се опитваха да ни държат ангажирани.
Най-запомнящата част от това лагерно преживяване беше,
че това беше една от най-студените зими в историята.
Всички отивахме за закуска в тази голяма зала.
Снегът влизаше през процепите.
Имахме странна за нас храна. Пушена херинга.
Кое ли австрийско-еврейско дете бе чувало някога за пушена херинга?
Беше като солена подметка в нашите чинии...
и със сняг върху нея. Беше интересно.
Докато седяхме около печката...
винаги облечени с нашите палта и с нашите малки ръкавици...
идваха групи от хора...
да избират деца за да ги отведат със себе си.
Ние го наричахме "Пазар за добитък",
защото всяка събота и неделя ни казваха, да си облечем най-хубавите ни дрехи...
и обикновено идваха посетители.
Чувствахме се малко като маймунки в зоопарк. Нас ни гледаха и оценяваха.
Хората бяха избирани, отвеждани от масите и интервюирани...
ако бяха подходящи да бъдат отведени при техните семейства.
Повечето семейства...
искаха малки руси момичета със сини очи...
от три до седем годишни.
Малките момчета също бяха приемани.
А по-големите деца беше малко по-трудно...
да се намерят приемни родители.
Разбира се, по това време, набързо организираха общежития...
които да поемат големия наплив от деца...
които не бяха избрани бързо, защото трябваше да бъдем избрани бързо.
Лагера винаги беше пълен.
Всяка седмица идваше друг транспорт.
Пишех писмо до родителите ми...
и една от тези дами с кожено палто...
се наведе към мен и ме попита...
дали бих искала да отида в Ливърпул.
Казах: "Да, бих искала да дойда в Ливърпул".
Тя каза на другата жена, "О, тя говори английски".
Под говорене на английски, имам предвид, че разбирах:
"Искаш ли да дойдеш в Ливърпул?" И аз мога да кажа "Да".
Тогава те ми казаха: "Ортодоксална ли си?"
Казах: "Да".
И те го написаха.
Разбра се, че щях да отида за Ливърпул на следващия ден...
и когато дамите си отидоха...
написах в писмото до родителите си, "Между другото, какво е ортодоксален?"
Брат ми бе избран първи...
да бъде другарче на едно малко момче в Ковънтри.
После ме попитаха дали искам да отида при семейство там.
Разбира се, възползвах се от възможността. Исках да съм близо до малкото ми братче.
И те ме избраха като прислужница, но не знаех, че трябваше да бъда прислужница.
Не съм си и мислила някога, да ставам прислужница.
Но сложих своите лимити. Отказах да нося униформа.
Мисля, че ме приеха за да се покажат пред съседите...
защото те бяха хора от работническата класа.
Културния шок беше много голям...
също и фактът, че дрехите ми бяха по-хубави от нейните.
Тя изобщо не беше съгласна с това и взе дрехите и всичко останало.
Децата, които доведохме и настанихме...
бяха като цяло удовлетворени.
Човек никога не може да твърди 100%.
Имаше разбира се някои, които не бяха.
Разбира се имаше някои, с които бе злоупотребено...
и ги използваха като прислужници ако бяха на подходящата възраст.
Не бих твърдял, че беше 100 процента успех...
но твърдя, че всички, които дойдоха бяха живи в края на войната.
ПОМОЩ! Преди да е твърде късно
Чувстваш се, че искаш да направиш нещо.
Имаше среща в Норуич...
на няколко членове на паството, евреи и също така неевреи.
Казаха: "Има ли желаещи да вземат деца?"
Съпругът ми и аз казахме "да".
След това раздадоха няколко снимки.
Спомням си, имаше едни момчета близнаци.
Сърцето ми ме болеше, но не можехме да си го позволим в онези дни.
Не знаехме какво ще се случи.
Така че тогава взехме Курт.
Пърси и Мариам...
ме взеха от кораба...
и ме заведоха у дома.
На входа стоеше...
прислужницата, която както разбрах по-късно, всъщност се грижеше за къщата...
и наполовината път нагоре по стълбите седеше петгодишно момченце...
гледайки към своето "ново" братче.
Когато пристигнахме у дома, там беше моята прислужница Селена...
и тя ми каза: "Не можем ли да го сменим?"
Той беше мръсен, и миришеше на болен и всичко останало.
Както и да е, ние го изкъпахме.
Моите оцапани дрехи, след три дни пътуване, бяха свалени от мен.
Изгорени, както разбрах по-късно.
Бях почистен от главата до петите...
и след това ме облякоха в английски дрехи.
След това семейството се събра за вечеря от пилешко.
Това си спомням. Това е езика, който можех да разбера.
И започнах да се чувствам по-спокойно.
Научих английски...
като ме изпратиха при един възрастен германец,
който живееше няколко къщи по-надолу на същата улица.
Може би съм си мислил, че е нацист, но мен ме беше страх от него.
Всъщност, толкова ме плашеше, че научих английски толкова бързо...
за да не се налага да го виждам отново.
Шест седмици по-късно, писах на родителите ми на английски:
"Вече не говоря немски".
Никога не съм го правил, и никога не съм бил в състояние да го науча отново.
Той беше много, много добър.
Той обичаше сладките неща, а Джон харесваше солените...
но се разбираха много добре.
Но забелязах, че всяка вечер... когато беше тъмно...
той слизаше по стълбите за да види, че вратата е заключена.
Това е нещо, което помня.
Майка ми беше в Лондон...
така че за мен разделението не беше толкова травматично...
защото се отправях към нещо.
Пристигнах на гарата в Лондон...
и тя ме взе и ме заведе там, където работеше.
След това останах в тази много студена...
елегантна къща в Англия...
където ползваха прислужници от Европа.
И ако си бил дете на прислужница...
знаеш, че прислужниците не би трябвало да имат деца.
Те не са добре дошли. Не можеш да останеш там.
Не знам как беше взето решението, но трябваше да бъда изпратен в Белфаст...
в еврейско общежитие за бежанци в Белфаст.
Когато видиш живота си спасен и си заведен в общежитие...
където е чисто и има храна...
и други деца...
Как може да не си щастлив там? Но за мен, то миришеше на сиропиталище,
в каквото всъщност се превърна.
И сиропиталищата, те са плашещи в съзнанието на всяко дете.
Имам предвид, Чарлз Дикенс, да си в приют за бедни, да си сирак.
Моето първо впечатление от "Уодъсдън Манър" беше като сън...
като замък, които съм виждал на снимки...
но никога на живо.
"Кедрите" бе къщата на слугите.
Двадесет и шест от нас живееха в "Кедрите".
Първото нещо, което направихме бе да хвърлим футболната топка...
и да я ритаме на тревата.
Местните момчета искаха да видят кого изведнъж...
са довели в малкото им село.
Когато дойде време за вечеря...
те казаха:
"Ще се видим утре".
Бях толкова развълнуван.
Бях толкова бликащ с енергия.
Изтичах при моята възпитателка...
и й казах:
"Някой, който не е евреин иска да ме види утре".
Започнахме да ходим на училище там.
Беше прекрасно. Не знаех какво е да ходиш на училище.
Че можеш да участваш.
И аз обичах да ходя на училище.
И прекрасната част от това бе, че разполагаше с библиотека.
Проправих си път чрез тази библиотека...
и така се научих да говоря английски.
Чрез нея заобичах английската литература.
Но като цяло...
това бе прекрасно преживяване, и децата бяха толкова приятелски към нас.
Знаех, че ще ходя в училище близо до Борнемаут в Дорсет.
Директорка на училището беше гарантирала...
че ще се грижи за мен.
Когато пристигнах в училището, всички тези момичета...
които бяха много учтиви...
и много добри, много мили.
Не можех да разбера нито дума от това което ми казваха. Дадоха ми легло.
Завесите можеха да се спускат наоколо, за да си имаш лично пространство.
Спомням си, че първото нещо, което направих беше...
да сложа снимки на родителите си на нощното шкафче...
за да мога да им казвам лека нощ.
Първите три месеца преди да избухне войната...
все още можехме да си пишем вкъщи.
Така можех да споделя моите преживявания с родителите си...
и получавах писма много често.
Така че не се чувствах толкова изолирана.
"Както можете да си представите...
"вие сте непрекъснато в мислите ни.
"Все още виждаме лицето ви пред нас от онзи прозорец...
"на вагона на влака".
"Моя скъпа малка мишка:
"Надявам се това писмо да те достигне, когато си вече в новия си дом...
"където със сигурност ще се насладиш на престоя си.
"Бъде много добро малко момиченце.
"Бъди послушна".
"Скъпи родители:
"Как сте и двамата?
"Днес имах първият ми урок по английски.
"Поздрави и целувки".
"Бях много щастлива с милото ти малко писъмце...
"само че не трябва да има толкова много правописни грешки!"
"Ако само можех да те видя само за един момент...
"но както и да е, мога само да пиша писма, пълни с копнеж".
"Скъпи татко: Благодаря ти много...
"за тестето карти...
"и брошките...
"и гривната.
"Аз си играх с тях".
"Продължавам да бягам до пощенската кутия.
"Всеки ред от теб ме развълнува.
"Всеки ден благодаря на Бог...
"че си в такива добри ръце...
"но моля те покажи изрази благодарност".
"Скъпи мои, добри родители:
"Чувствам се много безопасно тук.
"Само да не бях толкова притеснена...
"за вашата безопасност".
"За рождения ми ден, ми написахте...
"че винаги трябва да бъда смел...
"защото не може да бъдете щастливи, ако не съм.
"И аз мога да ви уверя,
"че винаги стискам зъби и се усмихвам".
"Твоето писмо от вчера беше отново толкова сладко...
"и написано с толкова много любов...
"че сълзи се стичаха по лицето на майка ти.
"Твоето писмо е толкова естествено...
"кара ме да си представя, че си застанал пред мен".
"Твоите писма идват при нас като слънчева светлина.
"Нашето бъдеще е което ни притеснява много.
"Копнеем да се махнем от тук.
"Това е нашето върховно желание.
"Ще бъде трудна задача за теб да ни доведеш там...
"но имам чувството, че ще успееш навреме".
Когато пристигнах в Англия...
мой приоритет стана...
да намирам домове за идващите хора...
защото се чувствах, че хората не знаят...
колко отчайващо е в Германия.
Моят най-голям проблем бе да се опитам да измъкна родителите си.
Това беше трудно, тъй като или трябваше да им намеря работа...
и като се има предвид възрастта на баща ми...
или да намеря тези 100 лири гаранция...
което от никъде не се виждаше.
Продължих...
да търся по големите къщи...
и да почуквам на вратата, за да разбера...
дали мога да им намеря работа.
Майка ми като готвачка или миячка на бутилки.
Баща ми като градинар.
Каквото и да е, само да ги измъкна.
Понякога почуквах на вратата и се разридавах.
Понякога почуквах на вратата, и с моя много слаб английски...
се опитвах да обясня за какво ставаше въпрос...
коя съм, какво искам, че имам нужда от помощ.
Намерих някой...
и беше просто като...
сбъдната невероятна мечта.
Баща ми имаше първи братовчед...
в Лондон.
Всеки уикенд взимах влака за Лондон...
за да го засипвам с увещания.
Казвах му: "Чичо Пол...
"трябва да измъкнеш родители ми от Германия".
Той казваше: "Не мога да го направя".
След като бях толкова настоятелен той най-накрая каза:
"Ще му дам клетвена декларация ако той има разрешение за работа".
Отидох в имението на Ротшилд...
почуках на вратата и иконома...
който бе около 3 метра излезе...
и ми каза: "Какво искаш?"
Казах, "Искам да говоря с барон Ротшилд".
Той каза: "Изчакай тук".
Чаках.
Няколко минути по-късно той каза:
"Следвай ме".
Казах му, "Барон Ротшилд...
"братовчеда на баща ми ще даде...
"на родителите ми виза...
"при условие, че има разрешение за работа".
Без колебание...
той ми каза: "Той би ли работил в ферма за пилета?"
Казах: "Би работил всичко".
Той отиде до нотариус...
и изготви разрешение за работа за родителите ми.
Семейството, което ме избра...
бяха единствените хора, на които можех да разчитам, за да се даде виза...
за моята малка сестра.
Тя бе красиво малко момиченце. Те нямаха деца.
Показах им снимката на Инге...
и те изглежда я харесаха много.
Но разбрах едно нещо:
Че чичо Били...
мразеше червената коса.
Чичо Били плащаше издръжка...
за червенокосо дете, което не бе негово, на първата му съпруга.
Какво повече да се каже.
Инге бе ярко червенокоса.
Въпросът за цвета на косата никога не се повдигна, защото имах кестенява коса.
Един ден той ми каза доста небрежно:
"Какъв цвят е косата на сестра ти?" Казах: "О, като моята".
Повече не сме си казали.
И те дадоха разрешение за нея да дойде и че ще се грижат.
Отидох много щастлива в Англия.
Беше си преживяване, да отидеш в чужбина, да пътуваш с влака.
Сестра ми пишеше прекрасни писма.
Всичко беше чудесно.
Тя си прекарваше чудесно. Както и брат ми.
Брат ми каза, че има куче.
Когато пристигнах там...
всъщност имаше куче и котка. Кучето ме ухапа,
но не мислих много за това.
Инге пристигна, с пламтяща коса...
златисто-червена...
чичо Били бе бесен.
Той се обърна и ме нарече лъжкиня.
Аз му казах:
"Затова, че Инге е с червена коса, да я оставя у дома в Германия ли?
"Сега и да я отпратиш. Няма значение.
"Благодаря, че я доведе тук".
Той се успокои накрая и я прие в къщата.
Имах чувството...
докато си играех, докато се смеех...
че това беше момента, когато мога и трябва да направя нещо...
за изискването към мен, че трябва да измъкна родителите си.
От лагера Доувъркорт написах няколко писма...
към комитета за бежанци в Лондон.
Мисля, че изглежда се развълнуваха от писмо...
от дете, искащо да измъкне родителите си от Виена.
Те дадоха на родителите ми местна виза.
Родителите ми се появиха като по чудо, в Ливърпул...
на моя 11-ти рожден ден.
Спомням си чувството...
че някакво ужасно тегло, което носех...
и дори не знаех, че го носех...
бе свалено от гърба ми.
Германската армия напада Полша
Всичко бе направено, за да се получат документите...
за да се измъкнат родителите ми...
и войната започна.
И това бе краят на това.
Просто чувствах, че света е стигнал до края си.
Разпадаше се като си помислех за това.
Всичко се градеше...
около това да се съберем отново и моят временен престой в Англия.
ВОЙНА!
Удари съдбовният 11-ти час,
и състоянието на война още веднъж е факт между Великобритания и Германия.
Само 25 минути след като бе обявена войната, дойде първата въздушна тревога.
Всичко, за което някога си бяхме говорили или писали...
или мислели, всичко се срина.
Всичко рухна.
Мисля, че плаках не седмици, не месеци, плаках с години.
Войната прекрати всички Киндертранспорти и законната имиграция...
от Централна Европа към Англия.
Тя също прекрати редовната поща между децата и техните родители.
Единственият начин по който можеха да общуват сега...
беше с пощенски картички до 25 думи, изпратени чрез Международния червен кръст.
Изолацията настъпи, когато престанаха писмата.
Прието бе, че не говориш за това, което те мъчи.
Не можех да говоря чешки с никого.
Не исках да кажа на сестра ми колко съм нещастна...
защото чувствах, че тя е твърде малка.
Написах по това време в моя дневник:
"Никога не съм си представяла, че човек може да бъде толкова самотен...
"и да продължи да живее...
"с този постоянен страх за нашите близки.
"Сълзите, които проливах през нощта не облекчаваха болката ми...
"въпреки, че ми казаха, че човек се чувства по-добре след като си поплаче.
"Всичко, което имам е едно подуто лице...
"и на сърцето ми тежи, толкова колкото и преди".
Моята възглавница често бе много влажна на сутринта.
Имаше градинар...
който може би не разбираше през какво преминавам.
Но винаги ми казваше: "Не се притеснявай, няма да продължи дълго".
И дали му вярвах или не, беше хубаво да го чуя да казва това.
И той винаги ми даваше цвете.
Няколко месеца след пристигането им в Англия...
много от бежанците, заедно с други английски деца...
бяха принудени да се евакуират при нови семейства в провинцията...
за да избегнат очакваните бомбардировки в градовете.
Съгласна ли сте да вземете две деца? - Да, ще взема две деца.
Две момиченца. Ето ги. Те ще бъдат щастливи с вас, сигурен съм.
Благодаря ви много. - Две хубави малки момичета, нали?
Нито едни от приемните родители, при които бях...
а те бяха петима...
никой от тях не можеше да ме търпи за дълго,
но всички те имаха милосърдието да вземат еврейско дете.
Те не бяха особено топли.
Те не ме обичаха.
Аз не ги обичах.
Въпреки това, те направиха, както казах, това, което повечето от нас не правят...
което е да споделиш домакинството...
твоите кухня, спалня и дневна с този малък чужденец.
Мариам бе малко резервирана.
Това бе нейния стил. Тя бе любяща, но...
тя не ме прегръщаше и целуваше. Майка ми беше точно обратното.
Тя обикновено не ме целуваше само веднъж...
Тя ме целуваше като картечница.
Но Мариам бе резервирана и мила...
и мисля, че това е от което имах нужда...
Защото аз имах проблем...
всъщност...
с усещането, че принадлежа там.
Ако ме бяха назорвали щеше да е трудно.
Той изобщо не плачеше. Не можех да го разбера.
Това е Лондон.
Само веднъж...
Те бяха свикнали да слушат някои програми по радиото.
Беше свикнал да сяда на коляното ми.
И казаха нещо по новините...
Чух го веднъж... Леко хлипане и това беше всичко.
Наистина се опитах да им се понравя на с-во Коен защото ги обичах...
и се чувствах много зависим.
Едно от основните ми притеснения беше, че ще бъда отпратен.
Знаех, че това се бе случило с друго момче, малко по-голямо...
което беше взето при едни приятели на с-во Коен.
Той беше арогантен и невъзможен...
и в крайна сметка те просто трябваше да го изпратят в друга къща.
Бях чувал и за други места, където това се бе случило.
Така че се чувствах много...
на ръба.
Говореше се, че майка ми вече не е в Лондон.
Тя се върнала във Виена...
за да доведе баща ми, който бил апатичен.
Така че убедих себе си, че ще бъда твърд като камък.
Нищо няма ме нарани. Няма да имам емоции.
И това ме поддържаше за около шест или седем години.
Спечелих стипендия за гимназията.
Хората ми казваха, отчасти от ревност:
"Знаеш ли, в тези училища са сноби и са антисемити.
"Трябва да се пазиш. Ще си го изкарат на теб".
И отидох на училище.
Носех училищна вратовръзка, струва ми си...
или спортно сако. Просто навлизах в нов свят.
Слънцето грееше.
Отидох на училище и едно момче дойде при мен и каза: "Кой си ти?"
И просто го проснах на земята.
Без съмнение си имаше цена...
да се опитвам да бъда добър през цялото време и да сдържам гнява си.
Само веднъж ми се изплъзна.
Един ден Джон и аз закусвахме...
и имаше някакво глупаво спречкване, кой ще получи мармалада първо.
И Курт хвърли нож. Това беше единственият път, когато е бил палав.
Джон имаше малка рана тук, която беше близо до окото му. Не беше приятно.
Д-р Рос, който бе наш приятел, и живееше няколко врати по-надолу...
влезе и беше бесен.
"Не трябваше да прибирате това дете и така нататък".
Това ужаси цялото семейство и мен също.
Оттогава малко се притеснявах за моите възможности за изпускане на гнева.
Друг признак, че таях много вътре в мен беше...
че винаги съм имал чревни проблеми...
Докато не отидох в армията, след това ядях най-ужасната храна и се чувствах добре.
Имам една аналогия за това:
Всички сме имали житейски опит като намерим...
птичка със счупено крило...
и вдигнеш това птиче и го държиш в ръката си...
и си мислиш, че ще стои там, тихо, сладко...
с топлите си пера, и ще се държи мило.
Не е така. То веднага се опитва...
да използва мускулите си и е доста неудобно да го държиш в ръката си...
защото то пърха. Това, което иска то е да се махне.
Може да има нужда да го държиш и да му помогнеш...
но това, което то иска е, да се измъкне от там.
Мисля, че това е, което бяхме ние.
Със сигурност, аз бях такава. Не беше лесно на хората около мен.
Получих нова работа в Лондон...
и бях на работа там до 28-ми юни 1940г.
Беше обяд и аз хапвах сандвич...
когато изведнъж се появиха двама мъже.
"Криминална полиция".
"Какво съм направил?" "Нищо".
"Ти ли си Абраша Горбулски?
"Ти си арестуван".
"Арестуван? За какво?"
"Ти си бежанец от вражеска страна, последвай ни".
След като Германия завладя Западна Европа...
Британците започнаха да издирват всички бежанци от Германия и Австрия...
които са на възраст над 16г.
Въпреки че по-голямата част бяха бежанци от нацисткото преследване...
всеки, който имаше чужд акцент беше разглеждан като потенциален саботьор.
В рамките на няколко месеца...
правителството интернира приблизително 30,000 мъже и жени.
Беше съставен план да се депортират колкото се може повече.
Хубавото на живота е, че си спомняш всички хубави неща...
които са ти се случили.
А за лошите неща, забравяш за тях.
Всъщност, трябва да направиш усилие за да ги запомниш.
Дойдоха и трябваше да се качим на кораба.
Войниците стояха там с щикове...
монтирани на пушките им.
Избутваха ни напред и казваха:
"Оставете си багажа, ще си го получите по-късно". Бутаха ни към палубата.
Без да се усетим, слязохме по стълби, после още едни стълби. Бях на трета палуба.
Над 2500 затворници...
два пъти капацитета на кораба...
бяха натъпкани на кораба "Дунера"...
който се предполагаше, че отива за Канада.
Два дни след тръгването от Ливърпул...
"Дунера" е забелязан от немска подводница.
Изведнъж нещо удари кораба.
Светлините угаснаха.
Това бе краят.
Всички се отправиха към стълбището...
което водеше до палубата по-горе.
След около две минути не можеше да се качиш там...
защото имаше много хора качващи се по стълбите...
просто се задушавахме.
Изведнъж светлините светнаха отново.
Всички спряха...
на стъпалата и се върнаха надолу.
Торпедото не експлодира...
но бях с впечатлението, че торпедото ни удари странично.
и просто е отскочило.
За наш късмет, защото ако ни беше ударило...
с всички нас щеше да е свършено.
Пътувахме посока Запад няколко дни...
Но изведнъж нашия кръгозор показваше:
"Нещо се случва и не отиваме на запад. Отиваме на юг".
Нямахме представа къде отиваме, освен че би трябвало да е Австралия.
Ежедневно гладувахме. Третираха ни като прасета.
Бидейки гладни всеки ден, хората се редяха на опашка в кухнята...
да получат празната съдина от мармалада, и да оберат остатъците.
И да получат филийка хляб.
Съществуването се влошаваше ден след ден.
И ние бяхме на кораба почти пълни два месеца!
Какво се случи на "Дунера"?
Години по-късно, си мисля:
"Това не се е случило с мен. Трябва да е бил някой друг...
"защото беше твърде ужасно да се опише".
Пристигат още интернирани
От задокеански лайнер на пристанище Сидни...
странен контингент от новопристигнали бе прехвърлен на борда на ферибота.
Вражески бежанци, които са интернирани в Австралия за времето на войната.
Преди да се усетим, бяхме слезли от кораба.
Първото нещо, което си спомням, че всеки един от нас...
получи една кутия...
с храна. Това беше най-хубавата храна, която съм ял през живота си.
След гладуване два месеца...
отворих кутията. Там имаше два сандвича със сирене...
толкова дебели, и един банан...
и ябълка, и портокал...
и даваха даже повторна дажба.
Беше невероятно.
Обществени убежища
С напредването на войната...
съобщения за масови арести и депортиране на централноевропейските евреи...
започнаха да достигат Великобритания.
През пролетта на 43-та, гр. Берлин...
бе прочистен от последните евреи. Те дойдоха и отведоха...
мен и семейството ми.
Отведоха ни до събирателен пункт.
След няколко дни, бяхме депортирани...
към Аушвиц, въпреки че ние не знаехме...
кога ще се качим на влака, който се състоеше...
от вагони за добитък, не знаехме и къде отиваме.
Пристигнахме в Аушвиц и веднага щом пристигнахме там...
ни заповядаха да напуснем влаковете...
Жени с деца от ляво и мъжете в дясно.
Това бе последният път, когато видях жена ми, тогавашната ми жена и дете.
Лори Кан и нейното семейство бяха депортирани в Терезиенщад...
чешкото гето, което нацистите използваха за да заблудят света...
за това колко хуманно третират техните затворници.
С времето...
населението на Терезиенщад надвишава капацитета си.
Един ден...
те дойдоха в нашата барака, и извикаха моето име...
да се явя на ЖП гарата.
Отидох на ЖП гарата.
Когато извикат името ти, трябваше да отидеш при човека от СС...
той те отбелязва в списъка и тогава влизаш във вагона.
Отидох там и повторих името ми.
Той каза: "Ти не заминаваш".
Нямах представа. Не смеех да попитам защо и какво...
но това бе всичко и те ме върнаха обратно.
И това продължи може би за две седмици.
Бях на гарата, мисля, че четири пъти.
И бях пълна развалина.
Да се сбогуваш с родителите си...
един път...
втори път, трети път и четвърти път...
и един път преди, когато бях в Киндертранспорт...
беше... направо съкрушаващо.
Всеки път, когато казвах довиждане...
мисля, че разкъсвах малко парче от майка ми...
и от баща ми, а също и голямо парче от себе си.
Последният път, когато се случи, казах на човека:
"Надявам се нямаш против, но искам да отида".
"Сигурна ли си за това?" Казах: "Да".
Той отбеляза името ми, и аз отидох.
Но не знаех, че отиваме в Аушвиц.
Бе дълъг период от време, в които не бях чула нещо от родителите си.
Казах си: "Е, това е време на война... "
Намирах всякакви причини и оправдания.
След това, най-накрая, получих писмо от баща ми, в което пишеше:
"Утре ще бъда депортиран към неизвестно местоназначение...
"и може да измине много дълго време преди да чуеш отново за мен".
След това получих писмо от майка ми.
Тя пишеше: "Утре, ще бъда депортирана от тук".
Тя ме насърчаваше, да бъда добра...
честна и смела...
и да държа главата си високо...
и никога да не губя надежда.
И това в момент, смятам, че тя знаеше...
какво можеше да се случи с нея.
След това имаше още едно съобщение от нея.
Картичка от 4-ти септември 1942-ра.
Беше написана с немощен почерк.
Тя пишеше, че пътува... на Изток...
и че се сбогува за последно с мен.
Но за много, много години...
щях да гледам картичката пред мен...
и щях да виждам написаното от нея: "Пътувам към Изток".
Но щях да го разбирам, че пише...
че тя пътува в източна посока.
Тогава си казвах на себе си:
"Може би тя се връща в Кипенхайм. И може би това е добре".
И последното сбогуване, не го разбирах.
Подземен транспорт на Лондон
Винаги съм чувствала, че трябва да бъда благодарна...
че бяхме спасени, и че тези хора ни бяха взели..
и че трябва да бъда по-щастлива там.
Но фактите са си факти, и не беше хубаво място.
Чичо Били, не беше много смел човек...
Всяка вечер, той отиваше в провинцията...
и ни взимаше с него. Отивахме да избягаме от бомбите...
докато един ден, хората при които отсядахме...
всички ние спахме в една стая в една селска къща...
и хората казаха, че не искат немски деца.
Така че престанахме да ходим в провинцията вече.
Един ден прозвучаха сирените...
и започна това, което е известно като "Ковънтри Блиц".
И тогава бомбите започнаха да падат.
Ние бяхме останали при майката на леля Вера, която имаше пансион.
Цяла нощ...
бомбите се изсипваха...
и Ковънтри беше много опасно място.
Бяхме в една къща и тя бе бомбардирана.
Имаше голям пожар на горния етаж и всички излизаха бързо.
На сутринта, когато леля Вера и чичо Били се върнаха...
и видяха, че един от пансионите е разрушен...
само някаква рамка от легло...
Те бяха много шокирани, и смятаха, че всички сме убити.
Те се втурнаха към другата къща...
а там всички ние пиехме чай, живи и здрави...
Това беше единственият път, когато видях леля Вера да плаче.
Усетих се облекчена, защото...
си помислих, да тя има сърце в края на краищата.
Джорджински! - Тук!
Цувених! - Тук!
Левентал! - Тук!
Албах! - Тук!
Розентал! - Тук!
Тозик! - Тук!
Толина! - Тук!
Да, те всички имат имена като тези.
Тази рота, която е под мое командване...
е почти изцяло съставена от немски и австрийски антифашисти.
Тя е една от петнадесетте роти от чужденци в корпуса "Пионер".
Скандалът с "Дунера" и грубото третиране на бежанците...
започва да сменя общественото мнение в Англия срещу интернирането.
Правителството започва да освобождава интернираните...
и им позволява да се присъединят към Британският въоръжените сили.
Тези, които искаха да се върнат в Англия...
бяха върнати при едно условие:
Да се присъединят към армията.
Аз жадувах за това.
На първо място, мразех германците. Мразех тяхната същност...
и исках да бъда част от това.
Освен това, какво щях да правя в Австралия?
Да си седя в Австралия през цялата война? Боже опази!
НИЕ СЛУЖИМ
ВСЯКА ЖЕНА МОЖЕ ДА ГО НАПРАВИ
Момичета, това е спешно.
Ако сте над 17 и половина и под 19...
може да станете доброволки в "Спомагателните Териториални Войски".
Колкото по-рано дойдеш, по-широк избор от работни места има.
Хайде, момичета, това е спешно!
Когато бях на 18...
трябваше да върша или някоя значима работа...
или да се присъединя към войската.
Реших да се присъединя към войската.
Така също чувствах, че благодаря на Англия, че е спасила живота ми.
Мисля, че като войник, се почувствах...
изведнъж бях в среда, в която...
бях същата като всички останали.
За първи път в живота си, мисля.
Защото мисля, че в "Линкълн", малко или много...
мисля, че съществувах.
Защото чаках за утре, и утре, и утре.
Имах много приятели и...
и правих неща, които не бях правила преди.
Чувствах се като всички останали.
Хората от ляво и дясно, всички бяхме еднакви...
И смятам, че за първи път в живота ми...
усетих, че мога да правя всичко, което правят другите хора.
Исках с нещо да спомогна за да приключи войната.
И си казах: "Ще стана медицинска сестра".
Първата година, почти се отказах.
Беше много трудно за мен...
Но бях решена да издържа.
През втората година беше по-добре.
След това ми хареса все повече.
Бяхме толкова заети, че нямах изобщо време да мисля за себе си.
След около две години без вест от нашите родители...
живота се проточваше безкрайно, но изведнъж...
чухме, че нашите родители са достигнали Испания.
Всяка вечер, откакто оставих моите родители, се молих:
"Моля те, Господи, нека не отнеме повече от пет години".
И в деня, когато почти се навършваха пет години...
Получихме телеграма.
В телеграмата пишеше:
"Пристигаме петък, в 4:45ч".
Това беше всичко.
За съжаление, в 4:45ч беше влака...
в които се връщаха също моите приятели от училище.
Знаех, че тъй като цялото село...
също знаеха, че идват, и ще бъдат всички на гарата...
и моите приятели от училище ще видят мен...
и моите брат и сестра, как се срещаме с родителите си...
за първи път от пет години.
Това беше огромно изпитание.
Отидохме на гарата да чакаме.
И аз не можех да се справя с това.
Така че се върнах у дома...
и казах: "Връщам се у дома. Отивам да сложа чайника.
"Те ще имат нужда от чаша чай". Какво по английско от това?
Чаках и чаках и чаках.
Беше цяла вечност.
Изведнъж се появиха брат ми и сестра ми...
с тази двойка на средна възраст...
с куфари и чанти, идващи по пътя.
Спомням си, как се втурнах да ги посрещна.
Знаех, че са родителите ми...
но те не бяха същите родители, които оставих.
Те бяха много по-възрастни и бяха състарени.
И ние очевидно не бяхме същите деца, които те изпратиха.
Изведнъж разбрах, че не можех да кажа нищо освен имената им...
"мама и тате" или "мути и папа".
Тогава ние просто стояхме там...
гледайки един към друг.
Беше толкова...
мъчителен момент.
Беше тъжно за Инге, защото тя вече не можеше да говори немски.
Брат ми го говореше със затруднение.
Аз бях единствената, която можех да общувам с тях.
Но бариерите напълно отпаднаха...
и станахме семейство отново.
Прекратяването на огъня започна вчера, зазвуча...
по всички фронтове.
Немската война вече достигна своя край.
Спомням си много ясно Денят на Победата в Европа.
Беше просто чудесно.
Всички танцувахме на "Пикадили Съркъс"...
и аз просто си мислех, това е:
Отивам да видя родителите си следващата седмица.
Върнах се право вкъщи и им писах на двамата.
Написах отделни писма защото имах отделни адреси...
от съобщенията на Червения кръст, в Терезиенщад.
Писмата се върнаха при мен около три или четири месеца по-късно.
Отне дълго време.
На гърба беше написано само: "Депортиран в Аушвиц...
"през октомври, 44-та".
И войната бе приключила през май 45-та.
Ето така разбрах.
Веднага след като войната завърши...
Хела и аз отидохме в комитета на Червения кръст...
и ги помолихме да потърсят.
В крайна сметка получихме писмо от тях...
в което пишеше, че майка ми е била убита в Минск...
в Русия, където е била депортирана.
Много е трудно да осъзнаеш реалността, когато винаги си имал тази надежда.
Разбира се, нямахме...
някакъв гроб...
Без церемония, без погребение.
Това е този вид...
неясно чувство на надежда във въздуха...
и тази надежда внезапно замира.
Спомням си като медицинска сестра в детското отделение...
и винаги се шегувах и смеех с тях.
И ме извикаха по телефона...
имаше телеграма за мен.
Помолих я да я прочете.
И тя ми я прочете по телефона:
"Родителите ви бяха сериозно болни. Нямаше надежда.
"Чакайте още новини".
Вероятно не го възприех съвсем...
и се върнах в отделението и започнах...
да оправям леглата, докато едно малко момче ме попита:
"Защо не се смееш този път?"
Тогава потънах в сълзи и избягах.
Спомням си, че излязох в градината и просто лежах на тревата.
Не исках да бъда с никого.
Беше такъв шок.
И изведнъж бъдещето, което винаги обрисувахме...
го нямаше. Нямаше бъдеще. Имаше само празнота.
По времето, когато бях освободена, един месец преди да навърша 20...
и тежах 26 килограма.
И това след осем концентрационни лагера.
Много пъти съм си мислила за това:
Какво щеше да стане, ако баща ми...
не ме беше извадил?
Никога не бих го споменала това на баща ми.
"Защо го направи?"
Мисля, че щеше да го нарани много.
И мога напълно да разбера, сега като съм майка...
какво би означавало, ако аз трябваше да мина през това...
с моето дете, недай Боже.
Основната ми грижа винаги беше:
Нека бъда силна и нека се опитам да го издържа.
Направих го досега. Искам да издържа до края.
Независимо от това, какъв беше края.
Оцеляването е една случайност.
Не можеш да питаш войник, който е оцелял от битка:
"Защо твоите другари, от ляво и дясно, бяха убити...
"а ти оцеля?" Нямаш обяснение за това. Това е случайност.
В момента на освобождението...
бяхме много щастливи, но от друга страна, наистина много тъжни...
защото осъзнавах...
че бях един от последните, които бяха оцелели.
Всички останали, които бяха доведени с мен в Аушвиц...
отведени в Аушвиц, но никога не се върнаха.
През юли 1945-та, се върнах в Германия...
да работя за американското правителство.
Една от причините беше да търся родителите си.
Най-логичното бе да се върна да търся в Кипенхайм.
Но не се върнах там до август 1947-ма.
Мисля, че по някакъв начин...
знаех, че родителите ми не са оцелели...
но докато не се бях върнала в Кипенхайм...
все още можех да си кажа, че може би са се върнали в Кипенхайм...
в което всъщност няма много смисъл,
но мисля, че това бе просто моят механизъм за оцеляване.
Просто не бях готова все още да приема фактът, че вече нямам родители...
че нямах родители от дълго време.
Въпреки, че по-голямата част от децата от Киндертранспорт...
загубиха своите майки и бащи в Холокоста...
е забележително, че неколцина родители оцеляха...
за да се съберат с децата си.
Родителите ми успяват да се измъкнат от Австрия, като отиват в Италия.
И от Италия отиват във Франция.
Там са били скрити от едни изключителни хора.
След края на войната...
ми казаха, че родителите ми са живи...
и че някой ден вероятно ще трябва да се върна и да живея с тях.
Мисля, че бях ужасен от тази идея.
Чичо Пърси убеди родителите ми...
да изчакат, докато завърша английското училище на 16 години.
И също така им трябваше време да се установят отново.
В крайна сметка, през 1947-ма, те бяха готови за мен.
Не исках да отида, но с-во Коен ме заведе в Париж...
където трябваше да срещна моите родители.
Спомням си как стоях пред хотела.
И видях, в далечината, родителите ми да се приближават.
Не можех да гледам директно в тях.
Така че гледах тяхното отражение в една витрина...
както вървяха към мен. Чувствах...
много, много силна емоция.
Това беше чувство на въодушевление...
на любов.
Изведнъж го усетих и се борих срещу това.
Но чувствах, знаех, че са те.
Срещнахме се.
Бащата на Курт, който бе по-експресивен от майката...
прекара ръката си през къдриците на Курт...
и Курт направи така, и го отхвърли.
И мъжът ми каза, "Не прави така никога отново, Курт.
"Баща ти показва неговата обич".
И това бе всичко.
Когато трябваше да кажа довиждане на с-во Коен...
разбрах, за първи път, осъзнато...
че ме обичат, особено Пърси...
защото той беше в сълзи, и никога не го бях виждал да плаче...
никога преди не бях го виждал да плаче.
След това трябваше да го оставим.
Спомням си го как гледаше назад. Това беше много, много тъжно.
Той не искаше да си ходи. Той не ги познаваше.
Родителите ми оставиха един 7-годишен и получиха един 16-годишен.
И особено майка ми,
искаше да продължи там, където бе прекъснала.
И 16-годишният не обича да бъде третиран като 7-годишен.
Така че, когато се върнах във Франция, нещата бяха много трудни.
Разбира се, аз съм голям късметлия. Осъзнавам това.
Когато повечето от децата не видяха никога родителите си отново,
аз не само си върнах своите, но имах и още едни родители.
Какво повече можех да искам?
Престанах да бъда дете, когато се качих на влака в Прага.
Странно е, че това са само шест години от един дълъг живот...
и тези шест години ще се отразят на остатъка от твоя живот.
Не принадлежах никъде, когато бях дете.
Исках някъде да си намеря корени.
Чувствам, че през последните години от живота си бях приета.
И никой не ми каза никога:
"Ти не си родена в тази страна".
Бях приета изцяло като всички останали.
И постепенно почувствах...
че имах място, където принадлежа.
Да бъдеш бежанец е най-ужасното чувство...
защото загубваш семейството си, загубваш своя дом...
също си без идентичност.
Изведнъж, ти си нищо.
Ти си просто разчитащ на другите хора...
на добрите им намерения, тяхната помощ и разбиране.
Ето защо, сега живеейки в Израел...
разбирам новите имигранти. Разбирам идващите руснаци и етиопци...
и всеки, който е нов, особено ако са без семейства.
Ако мога да направя нещо, го правя.
Аз съм запленена, от гледна точка на един писател.
Кой друг има невероятният късмет...
да живее с еврейският фабрикант,
със синдикалист от английската работническа класа,
със ЖП огняря, със млекаря...
с англо-индийските викториански дами?
Кой друг ще има явната привилегия, не да ги изследваш отвън,
а да бъдеш безпомощен член от вътрешността на тези семейства?
Гледам на това като подарък.
Не ми изглеждаше така на времето.
Сега гледам към 14-годишния ми внук...
и си мисля, "Това бе възрастта, когато загубих...
"родители, дом, страна".
Много неща се случиха с мен след всичко, което загубих.
Имам втори братовчед тук.
Той казва: "Всичко, което не си имала, го имаш сега". Което е толкова вярно.
И съм много благодарна и много горда с цялото семейство.
Колкото си по-млад, толкова повече не можеш да простиш на родителите си.
Можеш да кажеш, че са били толкова смели и са те спасили...
но всъщност са те изоставили.
Бяхме четирима приятели, много близки приятели.
Всички се договорихме:
"Ако това се случи отново, няма да изпращаме нашите деца.
"Ще останем и ще умрем заедно".
Това е, което си казахме.
По-късно, когато пораснахме, го смекчихме и казахме:
"Ако някога се случи, си обещахме да се погрижим за децата на другия.
"Няма да ги изпращаме на непознати".
Със сигурност се вглеждам в своите спомени...
но спомените също трябва имат изглед от настоящето и бъдещето.
Не можеш да се спреш само на спомените.
СПРЕТЕ ДЕПОРТАЦИИТЕ
Не мисля, че някога съм взела съзнателно решение...
да се посветя на правата на човека...
и социалната справедливост.
Някой ми помогна.
Не мога да се отплатя или благодаря на хората, които ми помогнаха...
но мога да направя нещо за другите хора.
Парламента, Лондон, Англия
В знак на благодарност към народа и парламента на Обединеното Кралство
за спасяването живота на 10,000 еврейски и други деца от нацисткото преследване.
Пристигат в тази страна чрез "Киндертранспорт" 1938-1939
Дойдох до заключение за себе си:
През 1938-ма, избегнах депортирането към Полша.
напуснах Германия с Киндертранспорт.
Бях изпратен в Австралия на борда на кораб.
Корабът бе ударен с торпедо и нищо не се случи.
Върнах се в Англия и бях в армията.
Защо всички тези съвпадения?
Достигнах до един извод: Писано ми е да оцелея.
Не заради самия мен...
а заради оцеляването на евреите. Ще отгледам едно ново поколение.
И те ще живеят. Гледам децата и внуците си...
и знам, че в живота ми имаше смисъл.
Киндертранспорт беше несравним акт на милосърдие преди войната.
Близо 1,500,000 деца загинаха в Холокоста.
Translation ZALMEN BEHAR
Този филм бе реализиран със съдействието на
Мемориалният Музей на САЩ за Холокоста - Вашингтон
Този филм нямаше да бъде възможен без неоценимото съдействие
и личните архиви на оцелелите от Киндертранспорт и техните роднини.
В памет на Силвия Сабине Абрамовичи Опенхаймер
За да разберете повече за Холокоста, посетете...
Мемориалният Музей на САЩ за Холокоста - www.ushmm.org